Městský soud v Praze
Spálená ul. č. 2
110 00   P r a h a   1

								V Praze dne 17. 8. 2006

Žalobce: …………………..

zastoupen JUDr. Ondřejem Tošnerem, advokátem se sídlem Praha 2,
Slavíkova 1568/23, 120 00, v seznamu advokátů ČAK zapsaným pod č. 10728

Žalovaný: Magistrát hl. m. Prahy, Mariánské nám. 2, 110 01 Praha 1

Ž a l o b a   na zrušení rozhodnutí Magistrátu hl. m. Prahy ze dne 12. 6. 2006, č. j. MHMP 271968/2005/OST/Vo/Bd, kterým se mění rozhodnutí Úřadu městské části Praha 14 ze dne 10. 10. 2005, č.j. OVD/1050/05/VYBJ

-  s   n á v r h e m   na přiznání odkladného účinku žaloby

T Ř I K R Á T

	Soudní poplatek uhražen vylepením kolkové známky v hodnotě 2.000,- Kč na prvopise tohoto podání
I.
Přehled věci a včasnost žaloby

Dne 10. 10. 2005 vydal Úřad městské části Praha 14 rozhodnutí č. j. OVD/1050/05/VYBJ, jímž umístil nástavbu objektu „Dům služeb Lehovec – stavební úpravy na byty a kanceláře“ (rozhodnutím žalovaného změněno na umístění nástavby objektu domu služeb nazvané „Dům služeb Lehovec – byty a kanceláře“) na pozemcích v k. ú. Hloubětín. Proti tomuto rozhodnutí podal žalobce včetně dalších účastníků řízení odvolání.
Dne 12. 6. 2006 bylo žalovaným vydáno rozhodnutí č. j. MHMP 271968/2005/OST/Vo/Bd, jímž se napadené rozhodnutí Úřadu městské části Praha 14 v části mění a ve zbývající části potvrzuje. Toto rozhodnutí žalovaného ze dne 12. 6. 2006 napadá žalobce v celém jeho rozsahu touto žalobou.

Vzhledem k tomu, že rozhodnutí žalovaného bylo žalobci doručeno dne 22. 6. 2006, je tato žaloba podána v zákonné dvouměsíční lhůtě a tedy včas.

II.
Návrh na přiznání odkladného účinku žaloby

Vzhledem k tomu, že žalované rozhodnutí je možno ihned vykonat, může být povolení stavby provedeno dříve (a stavba může být následně zahájena a dokončena dříve) než soud vynese rozsudek ve věci. S ohledem na to, že takový následek by znamenal nezvratný stav působící zásah do vlastnických práv žalobce, což by vedlo k faktickému zmaření a podlomení smyslu soudního přezkumu zákonnosti správních rozhodnutí, žalobce ve smyslu § 73 s. ř. s.   n a v r h u j e ,   aby soud vydal bez zbytečného odkladu a přednostně (§ 56 s. ř. s.)

u s n e s e n í ,

kterým se žalobě přiznává    o d k l a d n ý    ú č i n e k .

	Výkonem žalovaného rozhodnutí – povolením a následným zahájením, popř. dokonce dokončením stavby - by vznikla žalobci újma, a to zejména na jeho vlastnickém, ústavně zaručeném právu, neboť realizace stavby v umisťovaném rozsahu by přinesla zhoršení životních podmínek a pohody bydlení (jak je uvedeno a odůvodněno v žalobních bodech). Tato změna poměrů a uspořádání území by po zahájení a v průběhu realizace stavby, resp. dokonce v případě jejího dokončení, již byla nevratná.
Ačkoli je žalobci známo, že oprávnění zahájení stavby nabývá stavebník až na základě stavebního povolení, je nutno si uvědomit, že žalobce nemusí být účastníkem stavebního řízení. V případě, že by jím byl, byl by navíc nucen podat žalobu proti stavebnímu povolení pouze z důvodu odkladného účinku žaloby, kdyby této žalobě nebyl přiznán (a to ačkoli nezákonnosti vyplývající z umístění předmětné stavby působí vadu právě rozhodnutí napadeného touto žalobou). Nepřiznání odkladného účinku žaloby by způsobilo, že by stavba mohla být zahájena a dokončena dříve, než soud vynese rozsudek ve věci, a to aniž by žalobce (či soud) mohl toto následně ovlivnit (byl by nucen nanejvýše podat žalobu proti stavebnímu povolení, a to ačkoli námitky žalobce se týkají zejména umístění stavby).
Návrh se nedotýká nepřiměřeným způsobem nabytých práv třetích osob, neboť stavebníkovi by naopak vznikla újma větší v případě, kdy by až v průběhu rozestavěné stavby bylo soudem zjištěno, že je umístěna v rozporu se zákonem a příslušná povolení byla zrušena. Návrh na odkladný účinek žaloby není ani v rozporu s veřejným zájmem, naopak je s ním zcela v souladu, neboť zcela jistě existuje veřejný zájem na tom, aby stavby byly prováděny na základě zákonných a přesvědčivých rozhodnutí orgánů státní správy a po řádném přezkoumání jejich dopadů na okolí. Jak vyplývá z níže uvedených žalobních bodů, je napadené rozhodnutí vydáno v rozporu se zákony a jinými právními předpisy a výkonem práva dle takovéhoto rozhodnutí by byl porušen veřejný zájem těmito předpisy chráněný. Výkon rozhodnutí by měl zároveň závažné důsledky na své okolí, neboť realizací dané stavby by byl učiněn závažný zásah do území.

III.
Žalobní důvody

Žalobce má důvodně za to, že napadené rozhodnutí jakož i úkony správních orgánů jemu předcházející jsou vydány, resp. učiněny v rozporu se zákonem a dalšími právními předpisy, a to z těchto důvodů:

	1. Nepřezkoumatelnost – rozpor žalovaného rozhodnutí s § 3 odst. 3 a 4, § 47 odst. 3 a § 59 odst. 1 zákona č. 71/1967 Sb. a § 39 zákona č. 50/1976 Sb.
	
	Podle § 47 odst. 3 správního řádu je správní orgán povinen v odůvodnění rozhodnutí uvést, které skutečnosti byly podkladem rozhodnutí, jakými úvahami byl veden při hodnocení důkazů a při použití právních předpisů, na základě kterých rozhodoval. Podle § 39 zákona č. 50/1976 Sb. je stavební úřad povinen v územním rozhodnutí rozhodnout o námitkách účastníků řízení.
Stěžejní námitkou žalobce v jeho odvolání byla skutečnost, že stavební úřad v územním rozhodnutí zcela ignoroval řadu závažných námitek žalobce, nerozhodl o nich a ani se s nimi v odůvodnění rozhodnutí nevypořádal. Stavební úřad zcela pominul námitky uvedené na stranách 1. – 9. vyjádření žalobce a vyjádřil se pouze k námitce nedostaečnosti podkladů pro rozhodnutí uvedené na str. 8. a 9. námitek. Zcela nerozhodnuty a neřešeny tak zůstaly zejména tyto zásadní námitky vznesené v podání žalobce ze dne 6. 6. 2005:
-	rozpor navrhované stavby s vyhláškou hl. m. Prahy č. 26/1999, o obecných technických požadavcích na výstavbu hl. m. Praze, a to zejména:
-	rozpor s urbanisticko architektonickým charakterem území vzhledem ke hmotě a objemu stavby,
-	narušení životního prostředí a bezpečnosti a plynulosti provozu navrhovaným řešením dopravy v klidu,
-	nedostatečný počet parkovacích stání,
-	nedodržení odstupových vzdáleností,
-	nesplnění požadavků na ochranu životního prostředí z hlediska ochrany před hlukem ad.,
-	narušení pohody bydlení,
-	ad.,
-	vady vyjádření dotčených orgánů a institucí a správců sítí,
-	rozpor stavby s územně plánovací dokumentací,
-	občanskoprávní námitka – obtěžování nad míru přípustnou poměrům a další zásahy do vlastnického práva žalobce.

Žádnou z těchto námitek žalobce uvedených zejména na stranách 1. – 7. a 9. jeho podání ze dne 6. 6. 2005 se prvostupňový orgán nezabýval a ani o nich nerozhodl (rozhodl pouze o zamítnutí námitek, které sám cituje na str. 9 svého rozhodnutí, avšak které se týkají pouze návrhů na doplnění dokumentace stavby).
Tyto vady poté neodstranil ani žalovaný, čímž jimi zatížil i rozhodnutí své. Žalovaný namísto toho, aby zrušil prvostupňové rozhodnutí z důvodu nerozhodnutí o výše uvedených námitkách žalobce a nevypořádání se s nimi, sám též tyto námitky ve valné většině pominul, včetně těch, které žalobce rozvedl i v odvolání (rozpor s územně plánovací dokumentací, občanskoprávní námitka ad.), a zcela i ignoroval odvolací důvod, kterým žalobce namítal uvedenou vadu prvostupňového rozhodnutí.
	Tato skutečnost způsobuje závažnou vadu žalovaného rozhodnutí a zároveň jeho nepřezkoumatelnost (která je důvodem pro jeho zrušení a nové rozhodnutí ve věci), neboť z odůvodnění žalovaného rozhodnutí není vůbec zřejmé, jaké všechny konkrétní odvolací důvody byly vzneseny, jak žalovaný výše uvedené námitky posoudil, z jakých skutkových okolností při tom vycházel a jaké závěry měl vzaty za nepochybně zjištěné. Vyslovení úsudku o těchto odvolacích důvodech a posouzení právního významu těchto skutečností, jakož i jakými úvahami byl při jejich hodnocení veden, pak také zcela absentují, stejně jako odůvodnění, z jakého důvodu shledal žalovaný tyto námitky nedůvodnými. Žalovaný tím, že se nezabýval v odvolání namítanými nezákonnostmi, jichž se dopustil prvostupňový orgán v rozhodnutí, zcela popřel smysl a význam dvouinstančnosti správních řízení.
	Vadnost takového postupu odvolacího orgánu a nepřezkoumatelnost takového jeho rozhodnutí je potvrzena i Městským soudem v Praze, který ve svém rozsudku ze dne 22. 9. 2004 sp. zn. 8 Ca 175/2003 mj. uvedl: „Odvolací orgán rozhoduje na základě odvolání podaného účastníkem správního řízení. V souladu s ust. § 59 odst. 1 správního řádu musí přezkoumat napadené rozhodnutí v celém rozsahu, přitom musí mít na zřeteli, že rozhoduje na základě podaného odvolání, a musí se tak vypořádat se všemi námitkami, v něm uvedenými. V odůvodnění rozhodnutí o odvolání je pak správní orgán povinen uvést, jak konkrétně jednotlivé odvolací námitky posoudil, z jakých skutkových okolností vycházel, jak je právně hodnotil, eventuelně jakými úvahami byl veden při hodnocení důkazů. Žalovaný v napadeném rozhodnutí důvody uvedené v odvolání proti rozhodnutí správního orgánu prvního stupně zcela pominul (…) anebo se omezil na konstatování určitých skutečností, aniž by uvedl, z jakých okolností rozhodných pro posouzení věci vycházel a jak je právně hodnotil (…). Z rozhodnutí tedy není patrné, jak se žalovaný s konkrétními odvolacími námitkami vypořádal, přitom tato vada způsobuje nepřezkoumatelnost rozhodnutí pro nedostatek důvodů. Soud je proto podle §76 odst. 1 písm. a) soudního řádu správního (dále jen s.ř.s.) bez nařízení jednání zrušil a věc vrátil žalovanému k dalšímu řízení.”.
	Uvedeným žalovaný též porušil i svou povinnost přezkoumat napadené rozhodnutí v celém jeho rozsahu, neboť jinak by musel (i kdyby nebylo odvolacích námitek žalobce v tomto směru) dojít ke zjištění, že prvostupňový správní orgán v rozporu s § 39 zákona č. 50/1976 Sb. nerozhodl o všech námitkách žalobce a nevypořádal se s nimi, a pro tuto vadu měl přezkoumávané rozhodnutí zrušit.

Vzhledem k uvedenému žalobce důvodně namítá, že žalované rozhodnutí je vydáno v rozporu s § 3 odst. 3 a 4, § 47 odst. 3 a § 59 odst. 1 zákona č. 71/1967 Sb. i § 39 zákona č. 50/1976 Sb. a je nepřezkoumatelné pro nedostatek důvodů, přičemž uvedené je samo o sobě důvodem pro zrušení tohoto rozhodnutí a nové projednání věci.
2. Rozpor s územním plánem – rozpor žalovaného rozhodnutí s § 37 odst. 1 a 2 zákona č. 50/1976 Sb.

Žalobce důvodně namítal, že stavba je v rozporu s územním plánem. Žalobce konstatuje, že stavba je v rozporu již se závaznou částí územně plánovací dokumentace, a to  s přílohou č. 1 oddílem 5 bodem 7c) vyhlášky hl. m. Prahy č. 32/1999 Sb., o závazné části územního plánu sídelního útvaru hlavního města Prahy.
Jak uvádí sám žalovaný, navrhovaná stavba je v části nad silnicí umisťována do monofunkční plochy S3, která je však dle výše uvedeného ustanovení určena pouze pro komunikace (doplňkově zejména pro parkovací plochy, zeleň ad.) – umístění stavby pro bydlení je v dané funkční ploše nepřípustné!

Vzhledem k rozporu navrhované stavby se závaznou částí územně plánovací dokumentace je její umístění v hrubém rozporu s § 37 odst. 1 a 2 zákona č. 50/1976 Sb., neboť soulad stavby s územním plánem je stěžejní podmínkou pro její umístění. 

3. Rozpor s urbanisticko architektonickými požadavky na výstavbu – rozpor žalovaného rozhodnutí s čl. 4 odst. 1 a 7 a čl. 13 odst. 1 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 a § 37 odst. 2 zákona č. 50/1976 Sb.

Podle čl. 4 odst. 1 a čl. 13 odst. 1 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999, o obecných technických požadavcích na výstavbu v hlavním městě Praze, musí umístění staveb a míra zastavění pozemku odpovídat urbanistickému a architektonickému prostředí a zachování pohody bydlení a dále u staveb umísťovaných do prostředí již existující zástavby musí urbanistické a architektonické řešení reagovat na charakter a strukturu této zástavby. Podle čl. 4 odst. 7 uvedené vyhlášky je zvyšování staveb nepřípustné tam, kde by mohlo navrhovanými úpravami dojít k narušení původních architektonických hodnot daného místa nebo k narušení architektonické jednoty celku.
Navrhovaná stavba zejména svojí hmotou a objemem nerespektuje stávající zástavbu. V předmětném místě se jedná již o rozvolněnou zástavbu rodinnými domy s max. 2 nadzemními podlažími. Tato zástavba je od panelových domů oddělena dvoupruhovou komunikací (ulice Slévačská) a další zpevněnou plochou. Navrhovaná stavba však není umístěna v prostoru sídliště, avšak na druhé straně ulice, kde je zástavba tvořena výše zmiňovanými rodinnými domy. Nelze tak argumentovat tím, že se v dané lokalitě nacházejí panelové domy, neboť v jejich prostoru stavba umisťována není – je nutno respektovat zástavbu místa, kde stavba umisťována je.
Již stávající objekt, a to i vzhledem k tomu, že je umístěn výše než rodinné domy, je vzhledem ke svým rozměrům a hmotě zcela neodpovídající struktuře zástavby rodinnými domy a již u něj nelze hovořit o tom, že by se mělo jednat o „přechod“ mezi touto zástavbou rodinných domů a panelovými domy (které se navíc nacházejí na jiné straně komunikace, než je řešené území). Již vůbec takto nelze argumentovat v případě umisťované nástavby, která nepřípustným způsobem a zcela bez ohledu na urbanisticko architektonické charakteristiky nejbližší zástavby rozšiřuje intenzivní a hmotově zcela poměrům naddimenzovanou zástavbu sídlištního typu do území, kde je takovýto způsob staveb zcela cizorodý – viz též přiložená fotodokumentace.
Žalobce připomíná, že stavba má vlastní pozemek menší než je sama (přesah nad veřejné pozemky po celém obvodu stavby a částečně je také umístěna na mostu přes Slévačskou ulici). Nemá také žádný pozemek se zelení a pro rozptyl osob apod.
Navrhovaná stavba též zcela ignoruje a překračuje charakteristickou výškovou hladinu, která je dána převládající výškou hřebenů střech či atik rovných střech v zástavbě rodinných domů, s nimiž těsně sousedí.
Navrhované urbanistické a architektonické řešení způsobuje rozpor s výše uvedenými požadavky vyhlášky, přičemž za návrh jí odpovídající by se dala nanejvýše považovat rekonstrukce stávajícího objektu bez navýšení jeho hmoty.

Vzhledem k tomu, že navrhovaná stavba nerespektuje ustanovení čl. 4 odst. 1 a 7 a čl. 13 odst. 1 uvedené vyhlášky, neboť narušuje zejména urbanistické charakteristiky daného území a strukturu jeho zástavby, je územní rozhodnutí vydáno v rozporu s uvedenými požadavky právních předpisů. Tuto vadu územního rozhodnutí neodstranil ani žalovaný, čímž jí zatížil i rozhodnutí své. 

4. Zásah do krajinného rázu – rozpor žalovaného rozhodnutí s § 12 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb. a § 126 odst. 1 zákona č. 50/1976 Sb.

S výše uvedenou námitkou, jakož i s námitkou žalobce týkající se nedostatku návrhu s ohledem na posouzení vlivů na životní prostředí a přírodu a krajinu souvisí i námitka absence souhlasu orgánu ochrany přírody a krajiny se zásahem do krajinného rázu (jež se vydává ve správním řízení).
Dle § 12 odst. 1 zákona č. 114/1992 Sb. je krajinný ráz, kterým je zejména přírodní, kulturní a historická charakteristika určitého místa či oblasti, chráněn před činností snižující jeho estetickou a přírodní hodnotu.
Navrhovaná stavba vzhledem ke své hmotě a objemu - 86,25 x 33 m (!) a výškou 17,40 m (žalobce připomíná, že tato výška je navíc počítána od nuly, která je však ve výši 2,6 m nad terénem přilehlým k zástavbě rodinných domů - v ulicích Hůrská a Metujská) - a též vzhledem ke svému umístění na vyvýšeném místě ve srovnání s domy k ní přiléhajícími bude působit závažné narušení stávající scenérie a zejména při pohledu jižním bude „čnít“ nad nízkou zástavbou rodinných domů. Stavba tak závažným způsobem změní charakter daného území. V rozporu s § 12 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb. nebyl pro daný záměr vydán souhlas orgánu ochrany přírody a krajiny se zásahem do krajinného rázu, ačkoli je zřejmé, že navrhovaná stavba krajinný ráz změní (a teprve v tomto rozhodnutí může být rozhodnuto, zda se jedná o zásah přijatelný či nikoli). Nebylo možno vydat v souladu se zákonem územní rozhodnutí, pokud chybělo a dosud chybí podkladové rozhodnutí o souhlasu nebo nesouhlasu se zásahem do krajinného rázu.
Žalobce připomíná, že souhlas se zásahem do krajinného rázu je ve smyslu § 90 odst. 1 zmíněného zákona vydáván ve správním řízení jako rozhodnutí, a to vždy, když je umisťována nebo povolována stavba, jíž by i jen mohlo dojít ke snížení nebo změně krajinného rázu. Na výše uvedeném tak nemůže nic změnit pouhé stanovisko dotčeného orgánu ochrany přírody a krajiny, neboť posouzení uvedeného musí být provedeno ve správním řízení.

K tomuto žalobce odkazuje též na usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu ze dne 12. 10. 2004, č.j. 6 A 97/2001-39, v němž je mj. uvedeno: „Jiný správní orgán, který rozhoduje o umístění či povolení stavby, nebo o jiné činnosti, musí vycházet ze spolehlivého zjištění, zda jimi může dojít ke snížení nebo změně krajinného rázu. Tuto skutečnost může spolehlivě zjistit leda z rozhodnutí orgánu ochrany přírody podle § 12 odst. 2 zákona o ochraně přírody a krajiny. Proto pokud takovéto rozhodnutí mezi podklady pro vydání jeho rozhodnutí chybí, je správní orgán povinen dát orgánu ochrany přírody k jeho vydání podnět. Neučiní-li tak, zatěžuje řízení vadou, která může mít vliv na zákonnost jeho rozhodnutí.”!

V rozporu s § 12 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb. i § 126 odst. 1 zákona č. 50/1976 Sb. není k dané stavbě předložen souhlas orgánu ochrany přírody se zásahem do krajinného rázu a rozhodnutí prvostupňového orgánu jakož i rozhodnutí žalovaného, které tuto vadu neodstranilo, jsou tak nezákonná.

5. Rozpor s dalšími obecnými požadavky na výstavbu - rozpor žalovaného rozhodnutí s čl. 8 odst. 2 a 8 a čl. 10 odst. 3 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999, o obecných technických požadavcích na výstavbu v hlavním městě Praze, a § 37 odst. 2 zákona č. 50/1976 Sb.

Navrhovaná stavba je v rozporu zejména s těmito ustanoveními vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999, o obecných technických požadavcích na výstavbu v hlavním městě Praze:

a) Dle čl. 8 odst. 2 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 musí být v případě, že v některé z protilehlých stěn sousedících staveb pro bydlení jsou okna obytných místností, odstup staveb roven alespoň výšce vyšší z protilehlých stěn.
Výška jižní stěny navrhované stavby je cca 18 m (žalobce připomíná, že úroveň domu na pozemku p.č. 1473 je navíc pod úrovní terénu navrhované stavby – tento dům je umístěn níže), avšak vzdálenost této stěny od stěny domu na pozemku p.č. 1473 činí pouze 12,5 m! V předmětné stěně navrhované stavby se přitom nachází okna obytných místností, stejně tak v domě na pozemku p.č. 1473, neboť je zde umístěna ložnice.
Navrhovaná stavba tak porušuje ustanovení čl. 8 odst. 2 uvedené vyhlášky ohledně vzájemného odstupu staveb.

b) Dle čl. 8 odst. 8 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 musí být vzdálenost průčelí budov, v nichž jsou okna obytných místností, nejméně 3 m od okraje vozovky pozemní komunikace.
Vzdálenost průčelí budovy s okny obytných místností tento požadavek nesplňuje, neboť okna obytných místností jsou nejen blíže než 3 m od okraje vozovky, ale dokonce i nad ní!
Navrhovaná stavba tak porušuje ustanovení čl. 8 odst. 8 uvedené vyhlášky ohledně vzájemného odstupu staveb.

c) Dle čl. 10 odst. 3 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 musí být stavba vybavena zařízením pro dopravu v klidu ve vyhláškou předepsaném počtu.
Jak uvádí sám žalovaný (!), nezbytný minimální počet parkovacích míst pro navrhovanou stavbu činí 96 státní, avšak navrhováno je pouze 89 stání!
K tomuto též žalobce uvádí, že umístěné řešení dopravy v klidu nebylo odsouhlaseno Policií ČR - Policie ČR se nevyjádřila k novému umístění 10 parkovacích stání před jižní fasádou objektu, což působí rozpor žalovaného rozhodnutí s § 126 odst. zákona č. 50/1976 Sb.
Navrhovaná stavba tak též porušuje ustanovení čl. 10 odst. 3 uvedené vyhlášky ohledně vzájemného odstupu staveb.

Žalovaný v zásadě přiznává, že stavba je navržena v rozporu s uvedenými ustanoveními vyhlášky, avšak místo toho, aby zrušil její umístění, pokusil se, dle názoru žalobce, účelovým a smyslu vyhlášky zcela neodpovídajícím výkladem dovodit, že navrhovaná stavba vlastně požadavky vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 nemusí vůbec respektovat.
 Odkaz žalovaného na čl. 2 odst. 2 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 v souvislosti se zamítnutím námitek týkajících se rozporu stavby s touto vyhláškou je, dle názoru žalobce, zneužitím tohoto ustanovení. Při rekonstrukcích či stavebních úpravách stávajících staveb je stavebník samozřejmě limitován stávajícími dispozicemi a konstrukcemi. Nelze tak např. požadovat po stavebníku, aby ve stávajícím starém domě rozšiřoval při jeho úpravách schodiště, byť např. jeho šíře neodpovídá vyhlášce, v případě, kdy by si to vyžádalo celkovou zásadní přestavbu domu. Namítaný rozpor s obecnými technickými požadavky na výstavbu se však netýká rekonstrukce stávající dvoupodlažní stavby, ale její nástavby, která však v žádném případě není vynucena žádnými závažnými územně technickými či stavebně technickými důvody. Není žádný důvod, proč by nástavba měla být realizována v rozporu s ustanoveními předmětné vyhlášky, je-li možno ji realizovat tak, aby ustanovením odpovídala (zmenšením a snížením nástavby, změnou využití apod.).
Za závažný územně technický či stavebně technický důvod tedy v žádném případě nelze považovat situaci, kdy stavebník chce změnit stavbu v něco, co neodpovídá jejímu stávajícímu využití a stavebně technickému určení. V dané situaci není dán žádný důvod, proč by ustanovení vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 neměla být respektována a je vadou návrhu, že byl navržen v rozporu s ní.
Z hlediska výše uvedeného je zcela nerozhodné, zda někdo staví dům o 4 nadzemních podlažích či pouze dvě nadzemní podlaží nastavuje a bylo by zcela proti smyslu uvedené vyhlášky, aby první stavebník musel její požadavky dodržovat a druhý nikoli. Není důvod, proč by ten, kdo staví to, co nemusí, nemusel splňovat požadavky právního předpisu, ale jiný ano. Skutečnost, že stavba není realizována nově od terénu, avšak pouze od 2. nadzemního podlaží, nikterak nemůže mít vliv na plnění požadavků vyhlášky.

Vzhledem k tomu, že navrhovaná stavba nerespektuje ustanovení čl. 8 odst. 2 a 8 a čl. 10 odst. 3 vyhlášky o obecných technických požadavcích na výstavbu v hl. m. Praze, je územní rozhodnutí vydáno v rozporu s uvedenými ustanoveními vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 a § 37 odst. 2 zákona č. 50/1976 Sb.ů je též v rozporu s § 126 odst. 1 zákona č. 50/1976 Sb. Tuto vadu územního rozhodnutí neodstranil ani žalovaný, čímž jí zatížil i rozhodnutí své. 

6. Nedání účastníkům možnost seznámit se podklady pro rozhodnutí a jejich zmatečnost (působící i zmatečnost a nepřezkoumatelnost rozhodnutí na jejich základě vydaných) – rozpor žalovaného rozhodnutí s § 3 odst. 1 a 2 a § 33 odst. 2 zákona č. 71/1967 Sb.

Dalším ze žalobních bodů, který, dle názoru žalobce, je sám o sobě důvodem ke zrušení napadeného rozhodnutí a k novému projednání věci, je nedání možnosti účastníkům řízení seznámit se s (navíc důležitými) podklady pro rozhodnutí. Žalobce namítá, že, jak již uvedl i v odvolání, dokumentace, se kterou měl možnost se seznámit, byla dokumentace vypracovaná v květnu 2003 (Arch. č. ST-6-05760a). Jak je zcela jasně uvedeno i v úvodu vyjádření žalobce ze dne 6. 6. 2005, k této dokumentaci se též vztahovaly námitky žalobce, neboť tuto dokumentaci považoval za podklad pro vydání rozhodnutí, a to i vzhledem k řešení stížnosti ze dne 4. 3. 2004 týkající se dvou různých dokumentací a vzhledem k tomu, že jiná mu nebyla dána správním orgánem k nahlédnutí.
Z územního rozhodnutí (str. 9) se přitom žalobce dozvěděl, že podkladem pro rozhodnutí byla i dokumentace z ledna 2003 (Arch. č. ST-6-05760), s níž se však žalobce nemohl seznámit a vyjádřit se k ní, ačkoli tedy, dle tvrzení stavebního úřadu, byla podkladem pro rozhodnutí.
Postupem správního orgánu byl žalobce zkrácen na svém právu seznámit se a vyjádřit ke všem podkladům pro rozhodnutí dle § 3 odst. 2 a § 33 odst. 2 zákona č. 71/1967 Sb. V této souvislosti žalobce připomíná, že listinné podklady, ohledně nichž namítá uvedené vady, jsou podklady ve vztahu k předmětu řízení i námitkám jeho účastníka zásadními, přičemž nemožnost seznámit se s nimi měla vliv na zákonnost daného řízení a rozhodnutí v něm vydaných.
K tvrzení žalovaného ve vztahu k této námitce žalobce uvádí, že žalovaný pouze lakonicky konstatuje, že ji nedokáže posoudit, čímž v zásadě přiznává, že se jí vůbec nezabýval a nenamáhal se ověřit skutečný stav věci (dotazem prvostupňového orgánu apod.). I z tohoto hlediska se jedná o rozhodnutí nepřezkoumatelné pro nedostatek důvodů.

V souvislosti s tímto žalobce též namítá zmatečnost podkladů a z ní vyplývající zmatečnost řízení a rozhodnutí v něm vydaných. Již samotný fakt, že podkladem pro rozhodnutí byly dvě projektové dokumentace stavby - dokumentace z ledna 2003 (Arch. č. ST-6-05760) a z května 2003 (Arch. č. ST-6-05760a) – působí vadu řízení, neboť není zřejmé, která z nich je rozhodným podkladem pro umístění stavby. V řízení nelze vycházet zároveň z dvou odlišných podkladů týkajících se toho samého.
Je dále třeba uvést, že i samotné obě dokumentace jsou navíc samy o sobě zmatečné, neboť existují ve verzích navzájem se od sebe lišících. Dokumentace z ledna 2003 existuje ve dvou verzích, z nichž u jedné má textová zpráva 42 stran a u druhé 35 stran – viz přiložený obsah. Zmatečná a nejasná je i dokumentace z května 2003, kdy situace v měřítku 1 : 500 s datem 1/03 označená „Změna: 05/03“ (ST-2-03948) neobsahuje u ul. Hůrské parkovací stání (ale zeleň), ve spise je však založena i situace v měřítku 1 : 500 s datem 1/03 označená „Změna b: 02/05“ (taktéž ST-2-03948), kde jsou při ul. Hůrské zakreslena parkovací stání – viz přiložené kopie. Z rozhodnutí není přitom zřejmé, na jakou dokumentaci je ve výroku odkazováno (viz dále).
Uvedené působí zmatečnost a nepřezkoumatelnost územního rozhodnutí, neboť není jasné, na základě jakých podkladů bylo rozhodováno. Tím, že žalovaný tyto vady řízení neodstranil, zatížil jimi i rozhodnutí své.

V souvislosti s tímto žalobce též namítá zmatečnost a nepřezkoumatelnost prvostupňového rozhodnutí. Územní rozhodnutí umisťuje stavbu tak, „jak je zakresleno v ověřené dokumentaci“ (kterou obdrží navrhovatel po nabytí právní moci). Jedná se tak o zcela stěžejní část výroku, neboť pouze z ní je možno seznat, jak byla stavba umístěna. Dokumentace, na níž je ve výroku rozhodnutí odkazováno, ovšem není k rozhodnutí přiložena a není tak z něj zřejmé, jak byla stavba umístěna (umístění stavby v území, odstupy stavby, komunikační napojení ad.). Toto přitom musí být zřejmé již v době vydání rozhodnutí, nikoli až po právní moci rozhodnutí (kdy bude dokumentace předána, avšak pouze navrhovateli).
Uvedené není ovšem jedinou vadou výroku, neboť z něj ani není zřejmé, na jakou dokumentaci je odkazováno – zejména není zřejmé, kdy a kým byla zpracována. Tato vada je obzvláště zásadní vzhledem k nejasnostem ohledně projektové dokumentace rozhodné pro dané řízení, jak je uvedeno výše.
Uvedené působí zmatečnost a nepřezkoumatelnost územního rozhodnutí. Tím, že žalovaný tyto vady řízení neodstranil, zatížil jimi i rozhodnutí své.
Správní orgán tak porušil § 3 odst. 2 a § 33 odst. 2 zákona č. 71/1967 Sb., neboť nedal účastníkům možnost se seznámit s důležitými podklady pro rozhodnutí a vyjádřit se k nim. Prvostupňové rozhodnutí je dále zmatečné a nepřezkoumatelné, neboť vychází ze zmatečných podkladů a není zřejmé, jak je stavba umístěna. Uvedené vady řízení přitom žalovaný neodstranil, čímž jimi zatížil i rozhodnutí své.

7. Rozpor s požadavky právních předpisů na ochranu životního prostředí a pohody bydlení; rozhodnutí nikoli na základě spolehlivě zjištěného stavu věci – rozpor žalovaného rozhodnutí s § 3 odst. 1, 3 a 4, § 32 odst. 1, § 46 a § 47 odst. 3 zákona č. 71/1967 Sb., čl. 4 odst. 1, čl. 8 odst. 1 a čl. § 22 odst. 1 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999, § 1 odst. 1 nařízení vlády č. 502/2000 Sb., § 126 odst. zákona č. 50/1976 Sb. a § 3 odst. 8 zákona č. 86/2002 Sb.

Jak již bylo uvedeno v námitkách žalobce (kterými se ovšem správní orgány nezabývaly), v řízení nebylo prokázáno, že umístění stavby bude splňovat požadavky uvedené ve vyhlášce o obecných technických požadavcích na výstavbu v hl. m. Praze a v dalších právních předpisech.

Jak bylo podrobně uvedeno v mých námitkách, nejsou splněny limity hluku dle nařízení vlády č. 502/2000 Sb. ve znění nařízení vlády č. 88/2004 Sb. Pro výpočet prokazující toto tvrzení odkazuje žalobce na své námitky ze dne 6. 6. 2005. Žalobce připomíná, že stanovisko hygienické stanice ze dne 18. 3. 2003 k dané věci je v daném případě nepoužitelné, neboť neposuzuje soulad navrhované stavby s právními předpisy platnými v době vydání rozhodnutí, tj. s výše uvedeným nařízením vlády ve znění jeho novely z roku 2004; bylo tedy též rozhodnuto v rozporu s § 126 odst. zákona č. 50/1976 Sb., neboť návrh musí být odsouhlasen dotčenými orgány státní správy z hlediska předpisů platných v době vydání rozhodnutí (při rozhodování se vychází ze skutkového a právního stavu v době vydání rozhodnutí).
Z hlediska ochrany ovzduší došlo navrhovanou stavbou k porušení § 3 odst. 8 zákona č. 86/2002 Sb., stanovujícího povinnost připojení staveb na centrální zdroj tepla - stavba má být vybavena vlastními zdroji znečišťování ovzduší, ačkoli napojení na zdroj centrálního zásobování teplem je přímo v místě stavby dostupné. Dle § 75 odst. 2 s. ř. s. soud přezkoumá k žalobní námitce zákonnost závazného podkladu přezkoumávaného rozhodnutí (neumožňuje-li tento zákon žalobci napadnout takový úkon samostatnou žalobou, což je případ uvedeného stanoviska) - žalobce tedy ve smyslu tohoto ustanovení žádá, aby soud přezkoumal zákonnost stanoviska orgánu ochrany ovzduší – Magistrátu hl. m. Prahy, odbor životního prostředí, ze dne 24. 3. 2003, č.j. MHMP-028632/2003/001/OZP/Vi, bod 4. – a namítá jeho nezákonnost vzhledem k jeho rozporu s uvedeným § 3 odst. 8 zákona č. 86/2002 Sb.

Dle čl. 4 odst. 1 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 musí umístění staveb a míra zastavění pozemku odpovídat požadavkům na zachování pohody bydlení a zdravého životního prostředí. Dle čl. 8 odst. 1 uvedené vyhlášky musí vzájemné odstupy staveb splňovat mj. požadavky na zachování pohody bydlení. Dle čl. 22 odst. 1 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999 musí být stavba navržena tak, aby neohrožovala život, zdraví, zdravé životní podmínky jejich uživatelů a uživatelů okolních staveb.
Žalobce též namítá, že z předložených podkladů není možno prokázat, že stavba je v souladu s uvedenými obecnými technickými požadavky na výstavbu, zejména zda nezpůsobí zhoršení životního prostředí v okolních domech, včetně domu žalobce, a to zejména v důsledku nárůstu hluku a znečišťujících látek v ovzduší ad. imisí v souvislosti s nárůstem automobilové dopravy po realizaci stavby.
K předloženým podkladům týkajícím se hluku žalobce uvádí, že se týkají posouzení hluku pouze ve vztahu k navrhované stavbě, nikoli ve vztahu ke stavbám okolním – rodinným domům včetně domu žalobce. Ve vztahu k sousedním stavbám není též řádně posouzen nárůst znečišťujících látek v ovzduší.
V řízení tak nebylo možno rozhodnout v souladu se zákonem na základě spolehlivě zjištěného stavu věci, jak podrobně uvedl žalobce ve svých námitkách a odvolání.

V souvislosti s uvedeným též žalobce namítá, že v řízení nebyl řádně posouzen vliv umisťované stavby na pohodu bydlení v sousedních domech, včetně domu žalobce, tj. nebyl přezkoumán soulad s výše uvedenými požadavky vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999.
Žalobce k tomuto připomíná, že zejména hmota a objem stavby - 86,25 x 33 m (!), přesahující přes několik pozemků rodinných domů, a výška - cca 20 m, přesahující okolní rodinné domy, včetně domu žalobce, způsobí narušení pohody bydlení v těchto nemovitostech. Navrhovaná stavba bude značně přesahovat stávající zástavbu a bude cizorodým prvkem narušujícím pohodu bydlení jak při pohledu na ní, tak z důvodu narušování soukromí při pohledu ze stavby. Dále je třeba uvést, že navrhovaná stavba způsobí nárůst automobilové dopravy a s tím spojený nárůst hluku a emisí.
Žalobce podotýká, že těmito skutečnostmi se správní orgány nikterak nezabývaly a připomíná, že narušení pohody bydlení není vázáno pouze na splnění limitů stanovených právními předpisy (to by tento požadavek byl nadbytečný), jak bylo též zkonstatováno v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 2. 2. 2006 č.j. 2 As 44/2005-116.

Žalobce připomíná, že uvedenými rozpory s právními předpisy se v zásadě správní orgány obou stupňů řádně nezabývaly a odkázaly na stanoviska dotčených orgánů státní správy. K tomuto žalobce uvádí, že z hlediska zvláštních právních předpisů stanovisko hygienické stanice vzhledem ke své neaktuálnosti nemohlo být v daném případě bezvadným podkladem pro rozhodnutí, jak je odůvodněno výše.
Z hlediska vyhlášky o obecných technických požadavcích na výstavbu, o něž žalobce opíral své námitky, je však třeba uvést, že stanoviska dotčených orgánů státní správy nezbavují stavební úřad povinnosti přezkoumat návrh z hledisek uvedených v § 37 odst. 2 zákona č. 50/1976 Sb., tj. zda dokumentace splňuje požadavky vyhlášky o obecných technických požadavcích na výstavbu (soulad s nimiž dotčené orgány nepřezkoumávají). K přezkoumání souladu s vyhláškou o obecných technických požadavcích na výstavbu je dle uvedeného ustanovení povinen právě a jen stavební úřad. Že ani kladné stanovisko dotčeného orgánu státní správy nezbavuje stavební úřad povinnosti přezkoumat, zda navrhovanou stavbou nedojde k nepřípustnému narušení pohody bydlení, je přímo zkonstatováno i v již zmiňovaném rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 2. 2. 2006 č.j. 2 As 44/2005-116.

Jak je uvedeno a odůvodněno výše, jsou územní rozhodnutí i rozhodnutí žalovaného vydána v rozporu s požadavky právních předpisů na ochranu životního prostředí a pohody bydlení a v rozporu s požadavkem správního řádu na rozhodnutí na základě spolehlivě zjištěného stavu věci, a tedy zejména v rozporu s § 3 odst. 1, 3 a 4, § 32 odst. 1, § 46 a § 47 odst. 3 zákona č. 71/1967 Sb., čl. 4 odst. 1, čl. 8 odst. 1 a čl. § 22 odst. 1 vyhlášky hl. m. Prahy č. 26/1999, § 1 odst. 1 nařízení vlády č. 502/2000 Sb., § 126 odst. zákona č. 50/1976 Sb. a § 3 odst. 8 zákona č. 86/2002 Sb.

Důkazy:

-	správním spisem – zejména rozhodnutími stavebního úřadu prvého i druhého stupně, odvoláním žalobce včetně jeho dalších podání, vyjádřeními orgánů státní správy, projektovou dokumentací stavby, odbornými studiemi a dalšími podklady založenými ve správním spisu, jež se vztahují nebo jsou uvedeny v jednotlivých bodech žaloby,
-	fotodokumentací přiloženou žalobcem,
-	kopiemi průvodních zpráv a situací přiložených žalobcem.

IV.

	Jak je rozepsáno a odůvodněno v jednotlivých žalobních námitkách, je rozhodnutím žalovaného žalobce zkrácen zejména na svém vlastnickém právu k sousedním nemovitostem (pozemku a rodinnému domu), neboť realizace předmětné stavby by přinesla zhoršení životních podmínek a pohody bydlení. Zároveň by došlo ke snížení hodnoty těchto nemovitostí ve vlastnictví žalobce.
Žalobce je též mj. zkrácen na svém právu řádného a plného přezkumu rozhodnutí na základě jeho odvolání podle § 59 zákona č. 71/1967 Sb. v rámci principu dvouinstančnosti správního řízení a na svém právu, aby jeho odvolací důvody byly akceptovány nebo aby bylo řádně a přesvědčivě odůvodněno, proč se tak nestalo; zároveň byl žalobce zkrácen na svém právu, aby o jeho námitkách bylo rozhodnuto (ve výroku rozhodnutí). Žalobce též namítá zkrácení na svém právu seznámit se s podklady pro rozhodnutí a vyjádřit se k nim, jak je odůvodněno výše.

Žalobce tímto napadá výše uvedené rozhodnutí v celém jeho rozsahu a žádá, aby byla přezkoumána jeho zákonnost a správnost a tvrdí důvodně, že byl jako účastník řízení zkrácen na svých výše uvedených právech, a to jednak rozhodnutím, jímž správní orgán jeho práva změnil, jednak postupem správního orgánu způsobem, který má za následek nezákonné rozhodnutí.

	Osobou zúčastněnou na řízení, jež je žalobci známa, je Lamo, spol. s r. o.,  se sídlem Teplice, K. Čapka 2473.

________________________

Vzhledem k výše uvedenému žalobce navrhuje, aby soud vynesl tento 

r o z s u d e k :

1. Rozhodnutí Magistrátu hl. m. Prahy ze dne 12. 6. 2006, č. j. MHMP 271698/2005/OST/Vo/Bd,   s e    r u š í   a věc se vrací žalovanému k dalšímu řízení.

2.  Žalovaný je povinen uhradit žalobci náklady soudního řízení do 3 dnů od právní moci rozsudku.

P ř í l o h y :

-	kopie žalovaného rozhodnutí,
-	plná moc,
-	fotodokumentace,
-	kopie z průvodních zpráv a situací.